Joe, vad gör du?
- Jag är hungrig. - Ät inte socker, då kan du inte sova.
Om de inte ringer, vägrar jag att prata med en massa tröstare-
-så då sticker vi härifrån.
Hyr en stuga i Maine och stirrar in i en brasa.
Det låter muntert.
- Låt bli. - Vad då?
Låtsas inte att du vill ha sex bara för att du är nervös.
Kom igen. En snabbis så somnar vi lättare.
- Jag sov redan. - Va? Det är onaturligt.
Kom igen. Du behöver inte göra nåt.
Herregud, så patetiskt!
Ja. Jag är patetisk. I ordets egentliga mening. Patos.
Eros.
Okej. Sätt igång.
Föreställ dig en ung grymtande hingst som har hittat dig naken på stranden.
Hans stora näve är solbränd...
och har solblekta fjun.
Hans långfinger söker sig försiktigt inåt...
och han tar fram sin stora, dinglande...
styva kuk.
Herregud! Lägg av nu!
Hallå?
Hallå! Är det Joseph Castleman?
Ja. Ja.
Det här är Arvid Engdahl. Jag ringer från Nobelstiftelsen i Stockholm.
Det är väl inget skämt, va?
Nej, nej, jag försäkrar er. Ni kan få mitt nummer och ringa upp mig...
- Nej, det behövs inte. - Herregud...
Innan ni fortsätter, vill jag att min fru tar den andra telefonen. Går det bra?
Javisst. Jag väntar.
- Nu är jag här. - Är det ni, mrs Castleman?
- Mr Castleman, är ni också där? - Ja.
Jag har nöjet att meddela er-
- att ni har tilldelats årets Nobelpris i litteratur.
Tack. Tack så mycket.
Det är med största glädje som vi ger er priset.
Er karriär har sån bredd. Ni skriver inte bara med enastående intimitet och djup-
- utan har också utmanat romanformen på ett sätt som lär prägla nya författare.
Ja, jag borde väl få något i utbyte för mitt gråa skägg!
Det kan man tycka. Och tack för att ni gör det å världens vägnar.
- Mrs Castleman...? - Ja.
Er man kommer att få parera pressen i dag.
Jag råder er att moderera samtalen, för det blir väldigt tröttsamt.
Jag ska ta hand om honom.
Mr Castleman, ni vill säkert ringa en del samtal, så ni ska få fira ifred nu.
Vi återkommer senare med alla detaljer. Och återigen: Våra varma gratulationer.
Tack. Tack så mycket.
- Adjö. - Adjö.
Adjö.
Jag har fått Nobelpriset! Jag har fått Nobelpriset!
Vad är det?
- Joanie, jag dummar mig bara. - Jag vill duscha. Det blir en lång dag.
Gå ner. Kom igen...
Joan...
Så där...
Så ni ska resa till Stockholm... När då?
- I december. - Då är det säkert iskallt där!
- Ska Joe köpa en päls åt dig? - Nej.
Jag gör nog som varje vettig första dam och nöjer mig med en bra kappa.
Joanie, kom hit. Kom...
- Hej, Hal. - Hej, Joan.
- Lika vacker som alltid. - Tack, Hal. Du är så rar.
New York Times är här. - Berätta.
De sätter din man på söndagsbilagans förstasida. I stället för Bill Clinton!
Blir det en sån där Avedonbild där alla porer syns?
Varenda strålande por, min vän!
Det här känns helt overkligt.
Hur ser jag ut? Inga brödsmulor? Näshår?
- Nej, allt ser bra ut. - Å, Joanie...
- Det är väl inte ett gigantiskt skämt? - Nej, det är verklighet, älskling.
Andas.
Joe! Skynda dig, vi väntar!
Kom, så får vi det här gjort.
Hej, min dotters barn. Jag behöver en tupplur!
Stackare...
Men gubben... Där är du ju!
Ja, jag blev lite sen. Jag försökte hitta några hyfsade cigarrer till pappa.
- Jag har inte köpt nåt. -Skulle jag det? - Nej, han har ändå blivit så bortskämd.
- Hej, din rackare! - Hej, syrran.
Hej, lillkillen!
David...
Äntligen har jag tillfälle att berätta att pappa har visat mig din novell.
Och...?
Den är verkligen välskriven.
Vad sa han?
Vi har inte diskuterat den ännu.
Åt det här hållet, tack. Jättebra.
- Du är så stilig, Joe. - Mr Castleman...
Så där. Bra. -David, kom du nyss?
Ja.
- Grattis. - Vad är det här?
Madurocigarrer.
Herregud! Vilka grejer!
Vilken fin present. Tack, David.
Så du röker fortfarande...? Jag vill ju att du överlever mig.
- Läste du min grej? - Ja, vi ska prata sen.
Så den var skit?
- Varför gör du så här? - Du undviker ämnet...
Jag har annat i tankarna just nu. Vi får prata vid ett lämpligare tillfälle. Okej?
- Okej. - Gå och ge mamma ett handtag.
Nej, Joan, låt mig göra det. Snälla.
Joanie...
Kom hit...
Champagne... Var är Susannah?
- Här, pappa. - Kom hit. Ta ett glas.
- Jag dricker inte. - Lite champagne skadar inte barnet!
Tystnad, allihop! - Varsågod, Joe.
För att ta ett citat ur Meditaciones del Quijote.
"Jag är jag tillsammans med min omgivning."
"Om jag inte vårdar den senare, vårdar jag inte mig själv."
I dag är jag världens lyckligaste man.
Jag har hälsan... Ja, efter några bypassoperationer.
Jag har er, mina underbara vänner, mina alltid lika nyfikna studenter-
- min son David, min vackra dotter Susannah-
-och snart ett barnbarn.
Som just nu simmar sorglöst i sin mammas fostervatten.
Och till sist...
Till sist har jag min vackra hustru Joan. Mitt livs kärlek. -Joan, kom fram.
Mitt livs kärlek.
Utan henne...
är jag ingenting.
Min största bedrift är faktiskt... att jag lyckades övertala henne att bli min fru.
Hal, se till att han avrundar nu.
Nu skålar vi för Joseph Castleman, 1900-talets största nu levande författare.
Skål för Joe!
Tack. Tack, allihop.
- En kaka till, mr Castleman? - Ja tack. Varifrån kommer ni?
- Cambridge. Har ni varit där? - Nej.
- En kaka till, mrs Castleman? - Nej tack.
- Vill du ha en bit av min? - Nej tack.
- Vill du ha en kudde till? - Det är bra så här.
- Kan du ta en titt på det här? - Jag löser hellre korsord.
Ursäkta mig...
En herre längre bak säger att han känner er. Nathaniel Bone...
Förlåt att jag avbryter. - Tack.
Jag ville bara gratulera.
Hej, Nathaniel. Du flyger väl inte till Stockholm enbart för inlagd sill?
Jag skulle aldrig missa ceremonin. Vilken bedrift!
Bedriften är att hitta energi till att skriva nästa bok.
Och det är därför du är så bra.
Gratulerar, Joan. Hustruns betydelse underskattas ofta.
Jag underskattar verkligen inte min frus betydelse.
Jag tänkte på resten av världen. Kritiker, läsare...
Jag borde väl vara imponerad över att du nästlade dig in på vårt flyg-
- men du får inte mitt tillstånd att skriva en biografi om mig. Låt oss vara nu.
Det har du gjort klart. Jag ville bara gratulera.
- Tack för att du kom fram och hälsade. - Det kommer från hjärtat. Tack.
- David, hur går det med skrivandet? - Gå till din plats, Nathaniel.
- Vilken idiot! - Du var ohövlig.
Annars skulle han aldrig ge upp.
Gör honom inte till fiende. Det finns inget farligare än en sårad författare.
Han får ju tåla att avvisas!
- Det var bara ett påpekande. - Fint. Bra.
Glöm inte att sträcka på benen, som dr Krentz sa.
Mr Castleman, välkommen till Stockholm. Vi är så glada att ha er här.
Tack så mycket.
Ett ögonblick...
- Den här vägen, om jag får be. - Resan var faktiskt en pärs!
Ursäkta att jag trängde mig på förut, jag tänker inte bli en plåga.
Jag ber om ursäkt för min mans ohövlighet.
Äh, jag vet att han konstant överhopas av kontaktsökande människor.
Ska vi låtsas att jag sa nåt roligt-
- så det ser ut som om ni också har trevligt?
Nej tack. Jag har det bra här i mina egna tankar.
Joanie... Joanie, kommer du? - Min hustru.
Mrs Castleman... Arvid Engdahl som ringde och väckte er så okristligt tidigt!
Det var inte okristligt. Det förlängde min mans liv med tio år!
Det här är Walter Bark som ska eskortera er under era åtaganden.
Det är en ära. Vi tillhandahåller allt ni kan tänkas behöva.
Tack. Men jag är billig i drift.
Bara när han sover!
Det här är mrs Lindelöf. Hon tar hand om pristagarnas hustrur.
Er man får mycket att göra-
- så jag kan ordna med shopping och skönhetsbehandling...
Tack. Vi får se...
Och låt mig presentera Linnea Engwall, er privata fotograf. Från er förläggare.
Det är en ära. Jag beundrar er mycket.
Tack. Så vänligt.
Jag följer efter er med kameran, så ni får försöka låtsas att jag inte är där.
Det här är mrs Castleman.
David. -Och det här är min son David.
Hej. Trevligt att du kunde följa med. Det är alltid roligt med pristagarnas barn.
Vi tycker att ni är lika spännande som era fäder.
Jaha. Okej.
Min son är verkligen mycket spännande - när han inte har jetlag!
- Ska vi visa er till era rum då? - Ja tack. Det vore skönt.
- Ta täten... - Tack.
Den här är säkert från min jurist.
- Har du mina läsglasögon? - Ja.
Han skickar alltid samma billiga skräp.
Här...
Det stämde. Den snåljåpen! - David, vill du ha den?
Nej.
Praliner...
Mums! - David?
Nej.
"Låt er väl smaka! Från Sylvia Fry." - Vem fan är det?
En av dina romanfigurer...
- Herregud, pappa! - Han är trött.
Mitt minne är inte vad det har varit. Så går det för alla. Tidigare för rökare!
Visst.
Ät inte allihop, då får du halsbränna.
Har du sett bokhyllan? De har alla mina böcker!
De har fanimej till och med "Valnöten" på arabiska!
- Kände du till den utgåvan? - Ja, vi köpte frysen för de pengarna.
Ta det försiktigt. Vad i...?
Herregud. Vad gör du? Vad är det med dig?
- Jag letar rätt på mitt rum. - Gör det. Och vila lite.
Ta med dig lite frukt.
- Han är deppig. - Hoppas han får ligga medan han är här.
- Måste du vara så... grov? - Vad då?
Joan, är nåt på tok?
Nej.
- Den där kvinnan attraherade mig inte. - Det struntar jag i.
Borsta tänderna. Du har dålig andedräkt.
Har jag?
- Märkte de det? - Nej, de var för fyllda av vördnad.
All uppmärksamhet ger mig halsbränna.
Kan du lyssna på mitt hjärta?
- Går det ojämnt? - Nej.
- Jag är för gammal för sånt här. - Det är vi båda två.
- Så vad gör vi nu? Ska vi gå ut? - Nej. Nej. Nu ska vi sova.
Joanie... Kan vi inte försöka ha det trevligt här?
TILL J. VÖRDNADSFULLT, J.
God dag, miss Archer. Kom in.
LEKTOR JOSEPH CASTLEMAN
Er novell...
Jag har läst den två gånger, och båda gångerna...
- tyckte jag mycket om den. - Tack.
- Men det återstår mycket att göra. - Jag är fullt beredd att göra ändringar.
Ni ska inte ändra på nåt, men ni ska gå djupare.
Ni skriver med stor intelligens, men...
- Ni är oengagerad. - Figurerna ska vara oengagerade.
- I synnerhet mamman. - Men sån har hon väl inte alltid varit?
Hon har varit nåns barn, hjärtevän...
Hon känner längtan, rädsla, hemliga begär.
- Hon släpper sig säkert också. - Men det skyller hon på hembiträdet.
Skojigt!
Jag kommer att få passa mig för er.
Jag kan vara rätt besvärlig... lektorn.
Försök att aldrig låtsas.
Ni är charmerande som ni är.
Jag skulle vilja fråga nåt.
Jag undrar om det råkar slumpa sig så att ni är ledig på lördag kväll?
Det är jag.
Kan ni tänka er att sitta barnvakt?
Min fru och jag har inte varit ute sen Fanny föddes!
Javisst, jag gillar spädbarn.
En riktig författare skriver inte för att bli publicerad.
Han skriver för att han har nåt viktigt och personligt som han måste berätta.
En författare skriver med samma tvång som han andas, och han fortsätter-
- trots ensamhet, fattigdom, högar av refuseringsbrev.
Trots föräldern eller frun som manar honom att ta ett riktigt jobb!
En författare skriver, för om han inte gör det, svälter hans själ.
"Hans själ domnade långsamt bort"
"medan han hörde snön falla genom rymden sakta och lätt"
"och lätt och sakta likt allas yttersta ände sänka sig"
"över alla levande och döda."
James Joyce. Mer behöver inte sägas.
- Du skulle värma en flaska. Den är kall. - Jag gjorde det när du bad mig.
Det är kaos här!
- Är det flickan? - Ja. Hon heter Joan.
Hej. Lillan är häruppe.
Carol, får jag slipsen?
- Den ligger på sängen. - Jag vet, får jag den?
Joan, gå upp.
Så här har jag det, Gud hjälpe mig.
SPERMIEDÖDANDE CREME
TILL CAROL JAG ÄLSKAR DIG, J
ODYSSEUS
Seså, var inte rädd...
Jag börjar bli kär i din pappa.
- Jösses! - God morgon, mr Castleman.
Sankta Lucia har kommit för att hedra en stor författare.
- Sankta Lucia? - Ja, jag berättade det i går.
Det gjorde ni nog, jag...
- Å, så fint. Tack! - Ursäkta mig.
- Vart ska du? - Snygga till mig.
Jag beklagar om det kom olägligt.
Jag är tacksam, jag hade en mardröm!
Jag var tillbaka i Brooklyn och bodde hemma hos mamma!
Hon säger: "Joe, Joe, jag har dåliga nyheter."
Men då ryter min lilla ryska farmor som är byggd som en fotpall:
"Inte före maten! Du förstör hans aptit!"
- Du förstör hans aptit... - Ursäkta att jag avbryter samtalet.
Men jag vill presentera paret Castleman för en annan pristagarfamilj.
Okej. - Vi får fortsätta sen.
James Finch är fysikpristagare. Han är briljant och mycket trevlig.
James Finch, det här är författaren Joseph Castleman.
Angenämt. Jag önskar att jag hade läst alla dina böcker.
Och jag att jag hade förstått alla dina formler!
Jag har läst dina böcker, och de är mycket intressantare än James klotter.
Min fru Constance är också forskare och, som ni hör, kritisk till mitt arbete.
Min fru skriver lyckligtvis inte, annars hade jag haft permanent skrivkramp.
Hej, jag heter Joan.
Joan är mitt livs kärlek.
Det här är mina barn. Ellen...
Jag räknar med att hon ska ha löst alzheimers gåta lagom till min demens!
Min son David är författare. Han börjar hitta sin röst.
Sam arbetar med konduktiva polymerer, Peter är intresserad av primtalsfaktorer-
- och Chester försöker motbevisa strängteorin.
För svårt, men vi låter honom hållas.
Beklagar, mr Castleman, men det är dags för er föreläsning. Den här vägen...
Ja, jag...
- Roligt att träffas, James. - Detsamma, Joseph.
- Ett sant nöje, Jean. - Joan. Strunt samma.
Hej.
- Hur är det med dig? - Bra.
- Och själv? - Bara bra.
- Får jag ta en bild? - Javisst.
Vi ses.
David, nästa gång jag presenterar dig får du försöka se folk i ögonen.
Visst. Och nästa gång talar du inte om mig som den spirande författaren.
"Han börjar hitta sin röst"! Vad ska det betyda?
Det är ett faktum. Du gör ju det.
- Det tar tid, det gjorde det för mig med. - Nej, du gjorde succé direkt.
Jag hade en tuff uppväxt. Lev lite, så ska du få se. Och rök inte härinne.
- Jag kan öppna fönstret. - Det är iskallt. Du ska ändå inte röka.
Och du ska inte äta animaliskt fett.
Nu får ni sluta, båda två.
Är du sur för att vi inte har pratat om din novell?
Jag tänker inte prata om nåt som du har undvikit som om det var en hög dynga!
Hallå! Jag har läst din novell.
Och jag tycker att det är en bra början, men det är väl inte vad du vill höra?
- Du vill höra att det är ett mästerverk. - Det vill jag för fan inte alls!
Sluta! Sluta!
Du är en sån idiot.
- Vill du ha resten av dagen för dig själv? - Då missar han min föreläsning.
- Vill du det? - Ja.
- Vad ska du hitta på då? - Stockholm är en stor europeisk stad.
Ska jag släppa av dig här? Mitt på gatan? Blir det bra?
- Gustav, stanna här, tack. - Det ska bli.
Du ska få pengar. Hittar du till hotellet?
Ja.
- Titta in till oss när du kommer tillbaka. - Ja. -Tack, mamma.
Herregud...
- Det är inte lätt att vara son till dig. - Det är inte lätt att vara son till någon.
- Du kunde verka lite stoltare. - Han kunde jobba lite hårdare.
- Man ska inte ha beröm utan orsak. - Jag tycker att han är begåvad.
- Säg det då. - Meningslöst. Det ska komma från dig.
- Han borde skriva utan mitt gillande. - Alla behöver gillande.
Ja.
De här skorna blir min död.
Här... Ge hit, ge hit...
Tacka mig inte i ditt tal, är du snäll.
Jag vill inte framstå som en tålmodig hustru.
- Det förstår du väl? - Jag måste tacka min fru. Det gör alla.
- Annars verkar jag narcissistisk. - Det är du också!
Det går fort. En mening -det blir smärtfritt.
- Kom igen... - Nej. Nej!
Är allt som det ska?
Gör det du måste.
"Fakultetshustrun".
Du har beskrivit mrs Castleman på ett mycket intressant sätt.
Det handlar inte om er fru, det är bara en karaktärsstudie.
Miss Archer, jag har redan sagt att ni skriver bra.
Men jag undrar om det har gått fram.
Det här är från min roman "Sovande hundar".
De flesta av er har inte läst den, för den sålde bara i tusen exemplar.
Majoriteten köptes av släktingar till mig, som fick bra betalt -av mig!
Då sätter vi igång. Första kapitlet.
- Ett glas vin? - Nej tack.
- De är så unga. - Det tycker du alltid.
Låt mig presentera dig för miss Archer, begåvningen som jag berättade om.
Ursäkta mig. - Joan...
- Joan, det här är Elaine Mozell. - Hej.
Er prosa är underbar. Ren, levande och djärv.
Tack. Men vet du vad? Folk tål inte djärv prosa från en kvinna.
Du är begåvad, sägs det.
Tack. Jag älskar att skriva, det är mitt liv.
Sluta.
Hur sa?
Vill du veta var dina böcker kommer att hamna?
Där.
På hyllan med gamla elever.
Slå upp den.
Hörde du? Så låter en bok som aldrig har öppnats.
Inbilla dig aldrig att du kan få deras uppmärksamhet.
- Vilkas? - Männens.
De som skriver recensionerna, driver förlagen, ger ut tidskrifterna.
De som bestämmer vem som ska tas på allvar, sättas på piedestal för livet.
- En författare måste skriva. - En författare måste bli läst, raring.
Har någon eld?
Joe?
Vill du göra mig sällskap?
Nej. Jag borde åka hem.
Gå och lägga mig.
Snöar det fortfarande därute?
Då vill jag skicka med dig några ord.
"Hans själ domnade långsamt bort"
"medan han hörde snön falla genom rymden sakta och lätt"
"och lätt och sakta likt allas yttersta ände sänka sig"
"över alla levande och döda."
Så vackert. Har ni skrivit det?
Nej.
Nu måste jag gå.
Det är sent.
Jag vet vad du tänker säga.
Att jag tar livet av mig med allt fett.
Det gör du.
Vad håller vi på med?
Ska vi inte ge upp det här?
Gömma oss i en stuga vid en fjord. Supa oss fulla. Yla mot norrskenet.
Om det bara gick...
Kom in.
Mr Castleman äter lunch härinne.
Du måste gå upp. Du blir hämtad om 40 minuter.
- Herregud... Okej, jag kommer. - Lunchen är här.
Här är dina reservglasögon.
- Och dina tabletter. - Ska du inte följa med?
- Nej, jag vill göra nåt på egen hand. - Vad ska du göra?
Vet inte. Kanske ta en sightseeingtur.
Åka turistbuss?!
Joe... Jag blir på bättre humör om jag får åka.
Skulle vi inte uppleva det här ihop?
Ta en tablett klockan tre. Jag har satt din klocka på ringning.
Mrs Castleman...
- Nathaniel...? - Jag lovar att jag inte förföljer er.
Jag tänkte lämna nåt åt er i receptionen.
Jag hittade det i en bokhandel på Smith när jag gjorde research om Joe.
Northrop House. Det var mitt studenthem.
Jag vet. Det var före er tid, men jag trodde att ni skulle gilla det.
Tack. Det var omtänksamt.
Ni har alltid varit så vänlig när jag försökt övertala Joe.
Får jag inte bjuda på ett glas? Det finns en bar med 1800-talskänsla runt hörnet...
Strindberg kan ha supit sig full därinne!
- Jag vet inte om det skulle passa sig. - Det skulle det verkligen inte!
Men vi är i Sverige mitt i vintern...
Ingen av oss vill väl vara helt ensam med sina grubblerier just nu?
Gott.
Jag måste faktiskt erkänna en sak.
Jag har fått erbjudande om att skriva en bok om Joe.
Jag ville berätta det, så att du inte tror att jag går bakom hans rygg.
Kommer det att bli ett akademiskt verk?
Ja och nej.
Vad betyder det?
Jag kan lika gärna berätta att jag känner till Joes många...
snedsteg.
Det tror jag säkert.
Det är förstås ett mycket pikant material för en levnadstecknare.
Det skulle man kanske tro, men det är en aning förutsägbart.
De flesta geniala män verkar ha en överaktiv libido.
Och via andäktiga biografier förmås vi finna det charmigt och förlåtligt.
Det gör inte jag, jag tycker att det är klandervärt.
Framställ mig inte som ett offer. Jag är mycket intressantare än så.
Det vet jag.
Jag vill inte dra felaktiga slutsatser om ert förhållande.
Nu har vi chansen att säga som det är.
Du är så genomskinlig. Jag fattar inte att jag lät mig lockas med hit.
Du kan alltid gå.
Tillbringa resten av dagen i ett museum med okänd nordisk konst.
Eller så avnjuter vi den utsökta drycken.
- God morgon, Joseph. - Professor Chen Ling, kemi.
Dr Karl Seigler, medicin, och sir Randall Meade, ekonomi.
Angenämt.
Nu lämnar jag över till mr Lagerfelt som går igenom protokollet för i morgon.
Mina herrar...
Ni intar de platser som för närvarande är markerade med era namnskyltar.
När det är dags att ta emot medaljen går ni därifrån och hit fram.
Ni tar emot medaljen ur konungens hand.
Sen bugar ni, gör reverens tre gånger.
Så.
Vi börjar med er, mr Castleman.
Okej.
Hur var det? Skulle jag buga först?
Ni går fram till konungen, sen bugar ni.
- Ursäkta mig. - Det behövs inte, vi övar ju.
Det är inte rymdforskning, Castleman.
Nej, det är klart.
Och nu bugar ni tre gånger.
Walter, kan vi ta paus? Jag mår bra, behöver bara en kort rast.
- Vill ni ha nåt? Vatten? - Säg bara till.
- Jag mår bra. Jag behöver bara... - Vi går ut.
Jag kommer obeväpnad.
- Jag såg att knäppandet irriterade er. - Du gjorde bara ditt jobb.
De har sagt att om ni önskar, ger de er ledigt resten av dagen.
Det önskar jag.
Vilken av dörrarna tror du erbjuder den snabbaste vägen ut?
Ska vi pröva och se?
- Fick Joe dig att sluta? - Ja, av omtanke om min hälsa.
Här kommer nästa spännande fråga.
Vad betyder Nobelpriset för Joseph Castleman?
Ja. Den är inte min, den kommer från förlaget.
Han sa nåt på planet:
"Bedriften är att hitta energi till att skriva nästa bok."
Perfekt. Tack.
- Och hur hittar du energin? - Att gå ur sängen på morgonen?
- Att skriva. - Jag är inte författare.
I Smitharkivet hittade jag några noveller som publicerats i collegetidningen.
Jag läste "Fakultetshustrun". Synnerligen välskriven.
Tack.
Jag hade en viss potential.
- Ångrar du att du slutade skriva? - Nej.
Jag hade låga förväntningar på vart man kunde nå som kvinnlig författare.
Det fanns flera framgångsrika kvinnliga författare.
Jo, men jag hade inte rätt personlighet.
Verkligen?
Jag är blyg, jag tycker inte om att man tittar på mig.
Då ska jag sluta med det.
Uppmuntrade Joe dig att fortsätta?
Ja, men som jag sa...
valde jag inte att göra det.
För att han var familjens författare?
Letar du efter spår av bitterhet så hittar du inga här.
Attans!
På tal om bitterhet... har jag pratat med hans ex, Carol.
Hur är det med henne?
Bra. Hon är psykiater.
Bravo!
- Och deras dotter Fanny? - En framgångsrik tandläkare.
Och Carol förlåter dig förresten.
Skönt.
Joe försökte hålla kontakten, jag manade på, men...
Vi skäms över det kapitlet av vårt liv.
Hon vill försäkra sig om att du förstår-
- hur tacksam hon är över att du befriade henne från honom.
Det gjorde jag så gärna.
Joan...
Jag hoppas att du vet att hans snedsteg inte har nåt med dig att göra.
Det är tvångsmässigt.
Jag skulle tro att det är en djupt rotad rädsla för att inte räcka till.
Vilken terapeut du är.
Har du nån som du kan anförtro dig åt?
Nej.
Och jag har ingen lust med det heller.
Det är väl det som gör dig så attraktiv.
Att du är så hemlighetsfull.
Flörtar du med mig?
Antagligen. Och varför inte?
Du vet att jag inte litar på dig.
Jäklar...
- Mina tabletter. - Tabletter?
För blodtrycket. Jag ska nog återvända till hotellet.
Håll den här. Jag vill ge dig nåt.
Var har jag pennan? Här är den.
Då ska vi se... "Till"...
"Linea."
Nej, med två n.
Det spelar ingen roll. Jag borde gå nu. Hittar ni ut själv?
Jadå.
Fan...
Jag har läst en del av Joes tidiga alster.
Några noveller jag snubblade över, några okända litterära magasin, och...
Det är tråkigt att säga det, men de var inget vidare.
Tidiga alster är sällan läsvärda, det vet väl du?
Ja, men här finns inte minsta spår av hans mogna röst.
Din novell "Fakultetsfrun"...
känns i mycket högre grad som en tidig Castleman.
Fullt begripligt.
Joe la sig i det mesta som lärare.
Låt gå.
Men enligt Carol blev han överraskande mycket bättre efter att han träffat dig.
Det var storsint sagt.
Med respekt sagt-
- tror jag att du är genomtrött på Joe Castleman. Trött på hans snedsteg-
- på att vara osynlig, använda ditt geni till att skapa legenden Joe Castleman.
För din familjs skull borde du vilja vara med på det här.
- David verkar vara mycket olycklig. - Du får inte prata om mina barn.
Du har rätt. Jag ber om ursäkt.
Men du borde prata med nån.
Och jag skulle aldrig avslöja min källa.
Jag kan vara skurken, så att du inte sviker Joe -sen är sanningen känd.
Då kan du skriva i eget namn.
Vilken fantastisk historia, Nathaniel.
Du borde skriva romaner.
Joan...
Du vet var jag finns.
Och jag försäkrar dig om att jag verkligen trivs i ditt sällskap.
Joanie? Joanie, är det du?
- Ja. - Var har du varit? Jag blev så orolig.
- Varför? Hon är bara halv fem. - Ja, men se så mörkt det är.
Försvinn inte så där!
Jag försvann inte. Jag var bara ute i några timmar.
- Vad har du haft för dig hela dagen? - Promenerat, tittat in i några butiker.
- Hur gick repetitionen? - Har du rökt? Du luktar rök...
Jag var på ett kafé där röken låg tjock.
- Har du druckit också? - Ja, en vodka.
- Mitt på dagen? - Ja, Joe, mitt på dagen.
Men du kan inte gå på mottagningar och lukta alkohol.
Det är du som är stjärnan, så vem skulle bry sig?
- Vad har det tagit åt dig? - Jag vill inte tas i örat som ett barn!
Men fan också, Joe...
Kan du sluta kasta kläderna på golvet? Jag är trött på att plocka upp efter dig!
- Vad var det? - Jag blev hungrig. Köpte valnötter.
Får jag se.
- Det är bara en valnöt. - Får jag se.
Ge mig den.
- Ge mig den. - Var inte så dum!
Så medan jag, mitt fyllo, var ute, förförde du den ljuvliga Linnea?
- Det hände inget. - Behandla mig inte som en idiot!
Det hände inget! Jag satte stopp för det.
- Bravo! - Ja, bravo.
Och vet du varför? Jag var rädd att du satt på nån buss och kände dig ensam-
- så jag stack hit - men i stället fick jag vänta!
Jag skulle ha sagt att jag blev sen så du fick knulla klart din...
Jag tänkte inte knulla henne! Jag är inte ens intresserad av henne.
- Jag var bara orolig för dig. - Så rörande...!
Jag är för gammal för sån här skit. Det är över, jag är bara din.
- Vilken tur jag har...! - Ja, vilken tur du har.
Hallå? Susannah?
- Barnet har kommit. - Va?
- Herregud... - Vad är det?
Barnet har kommit. Ta den andra luren.
- När hände det? - För några timmar sen.
Herregud...!
- Är allt bra med dig? - Bara fint.
Han låter som en kattunge!
Blev det en pojke?!
- Vad ska han heta? - Max.
Max...
- Vem liknar han? - Du vill att jag ska säga "dig".
- Håll luren nära hans öra, jag vill prata. - Här, pappa vill prata med Max.
Lyssnar han nu?
Hej, Maxwell.
Det är morfar.
Hej, älskling, det är mormor.
Hej. Välkommen.
Han pratar med oss!
Du är världens finaste lilla pojke.
Om jag ändå hade dig i famnen här och nu.
Pappa, mamma, Marks föräldrar kom precis. Jag måste sluta.
- Ge honom en stor puss från oss. - Det ska jag.
- Jag älskar dig så mycket, hjärtat. - Hej då, älskling.
Jag älskar dig med, mamma. - Hej då, pappa.
Hej då!
Å, Joanie. Livet blir inte mycket bättre.
Herregud...
Vi må utsätta varann för en hel del, men vi har ändå ett fan så underbart liv.
Du är en verkligt begåvad författare, David, men det vet du ju.
Tack, det var vänligt sagt.
Jag gillade din novell. Den var fint uppbyggd.
Men?
Det finns alltid ett "men" i det första utkastet.
Kom igen. Vill du höra?
Visst. Fortsätt.
Jag köper inte helt upplägget med paret.
Den skrävlande mannen, den stoiska hustrun med återhållen vrede...
Det har vi sett förr. Det är en kliché.
Du kan nog bättre.
Herregud!
Okej.
Det är en del av processen.
Det är smärtsamt, det vet jag. Att skriva kan vara en jävla smärta.
Ja, älskling, det är förfärligt. Du har lidit nåt enormt.
Dags för sängen.
Jag ska följa med mamma upp.
Roa dig nu. Men stanna inte uppe för länge.
Godnatt, älskling.
Ring Susannah. Hon skulle bli så glad.
"Cigeretten?" - Beklagar, vi säljer inte cigaretter här.
Du får en av mig.
Hej. Tack.
Jag har studerat dem.
Tjejen gillar att tugga på håret och killen har nån sorts konstiga ticks.
Ja. De verkar rätt trasiga.
Det är vi väl alla?
Min pappa var lärare vid Yale.
Han tvingade mig att recitera "Iliaden" vid middagsbordet. På grekiska!
Jösses! Det var sjukt.
Det är bara början. Det verkligt vrickade var att han inte förstod ett ord av det.
Vad dricker vi, David?
VALNÖTEN
Jag kan ha hittat nästa Henry Miller. Ett fyllo som nog snart går under.
Vi ska nog hugga honom direkt. - Påtår, stumpan.
Jag har en roman av en kvinna. Om en amerikansk familj i tre generationer.
Fantastiskt skrivet, lysande, men kanske lite blödigt.
- Den berättas ur hennes perspektiv. - Är hon snygg?
Har ingen nån ung judisk författare?
Alla stora förlag har en. Var fan är vår?
Mr Bower...
Jag kan ha det ni söker.
VALNÖTEN av Joseph Castleman
Jag har gått långpromenad, druckit fem espresso, rökt ett och ett halvt paket...
Du bad mig vara ärlig.
Berätta då.
Jag är ledsen, Joe, men jag blir inte berörd.
Vad menar du?
Den blir aldrig levande.
Ämnet ligger för nära dig, jag behöver en mer objektiv åsikt.
Dina figurer är stela.
- Du har inte gjort dem verkliga. - Det där betyder inget. Ge exempel!
För att nämna en sak är dialogen svulstig.
- Jag ska försöka hitta ett exempel. - Fan... Okej, det här fungerar inte.
- Vilket då? - Vår kärleksaffär eller vad det är.
- Glöm romanen -jag älskar dig ju! - Hur kan du älska en usel författare?
Hur kan jag vara ihop med nån som inte respekterar mig?
Jag respekterar dig. På alla möjliga sätt.
Alla möjliga sätt? Så fan heller! Säg att du tror på mig som författare!
- Det är bara ett utkast... - Dra åt helvete! Det är över. Mellan oss.
Vad ska jag göra när jag är tillbaka i...
Undervisa på något mediokert college eftersom jag har satt på en student?!
- Jag är inte vilken student som helst. - Nej, du är flickan med begåvning.
Så du blir succéförfattare, medan jag rättar prov och lagar middag!
Jag blir aldrig succéförfattare, din skit!
Ingen kommer att ge ut mig, och i så fall skulle ändå ingen läsa mig.
Jag har inte dina fantastiska idéer.
Det är du som har nåt att säga, inte jag.
Lämna mig inte. Om jag förlorar dig är livet över.
- Jag går ingenstans. - Jag vill inte leva utan dig.
Jag vill inte leva utan dig.
Livet är så orättvist!
Okej, okej, okej. Nu lugnar vi oss.
Allt ordnar sig.
Okej... Okej.
Vad ska vi göra?
Det vet jag inte.
Låt mig tänka efter...
Du tycker alltså att den är hopplös? Min skithistoria?
Det är inte en skithistoria.
Det är en fängslande historia.
Uppslagen finns där.
Det ser jag.
Och jag kan fixa till den.
Vill du att jag gör det?
Joe?
Vad sa han?
- Han gillade den! - Vill de ge ut den? Vill de ge ut den?!
Vad gör du?
- Kom hit... - Vänta.
Vi ska bli publicerade! Vi ska bli publicerade!
- Var fan är han? - Slappna av.
- Slappna av! - Kommer han inte, åker vi utan honom.
Du ser, där är han.
Hej, älskling. Så stilig du är!
Du är sen. Vi måste åka direkt.
- Glasögonen? Inbjudningskorten? - Dem ska vi väl inte behöva!
Det vet man aldrig. - Hur ser din fluga ut?! Kom hit...
Låt mig rätta till den.
Stå still.
Vad är det?
- Du har rökt hasch. - Nej.
Jo, det har du.
- Det luktar lång väg! - Lugna dig.
Se på honom. Grabben är ju påtänd!
- Ja, jag är verkligen en belastning! - Varför låter du så?!
Joe... -David, vad är det frågan om?
Vet inte. Jag försöker lista ut om det är fel förälder jag har satt på piedestal.
Vad fan pratar du om?
Vad pratar du om? - Herregud, vad gör vi med honom?
- Jag är inget pronomen, jag står här. - Prata med mig, då!
- Skrik inte åt honom. - Jo!
Vi är sena. Vi borde sitta i limousinen, och han förstör redan min kväll med...
- Är det din? - Va?
Din kväll.
För enligt din levnadstecknare kan allt det här vara ett lysande bedrägeri.
- Vilken levnadstecknare? - Killen på planet med glasögon och hår.
Nathaniel Bone är inte min levnadstecknare!
Han var i baren igår. Han sa att jag inte skulle mäta mig med min vördade fader-
- för det finns en teori om att det är du - min moder -som är familjens geni.
Löjligt!
Varför skulle han hitta på nåt så sjukt?
Han är ute efter mig, eftersom jag inte vill auktorisera hans biografi om mig.
Var inte en sån idiot.
Jag är ingen idiot. Varför säger du så?
Men om han har rätt, är jag verkligen en jävla idiot!
Jag undrar om du inte blir paranoid av att röka hasch.
Jag är inte paranoid!
Nathaniel Bone är lömsk, det var fel av honom att säga så till dig.
Han sa att ni tog ett glas ihop.
- Stämmer det? - Ja.
- Det kändes oklokt att avvisa honom. - Han sa att du erkände.
Han sa att du spökskriver pappas böcker.
Det har jag aldrig sagt!
Gör du det?
Nej, det gör jag inte.
Jag tror dig inte.
Jag kan inte tvinga dig att tro på mig.
Du måste själv avgöra vad du tror.
Det är lögn. Jävligt upprörande.
Varför stängde du alltid dörren om er när jag var liten? Vad gjorde hon därinne?
Dörren till ditt rum! Jag fick den alltid i ansiktet och hon var innanför!
- Hon korrekturläste. - Korrekturläste? Så fan heller!
Du frågade mamma vem fan Sylvia Fry var! Du minns inte dina romanfigurer!
Din jävla skit!
Din jävla skit, du förslavade min mamma...
Sluta, David! Lugna ner dig!
- Pappa kontrollerar inte mig. - Allt är så rörigt...
- Kom igen, David. - Förlåt...
Kom igen. Det är ingen fara.
- Mamma... - Det gör inget, älskling.
Jag vet att det inte är lätt för dig.
Lägg dig och vila. Beställ upp nåt att äta.
Vad sägs om det?
Vi är inga dåliga människor.
Stycket där du beskriver hur hon viker hans kläder, det är för långt.
Med flit. Det skildrar hur uttråkad hon är medan hon väntar på honom.
Det är en ändlös upprepning av det prosaiska.
- Jag förstår. Det är bra. - Mamma!
- I så fall måste du förstärka det. - Jag vet, jag vet.
- Mamma, jag vill visa dig nåt. - Jag kommer strax.
- David, kom här. - Mamma!
Mamma...
Mamma...!
Ni har gett oss en omfångsrik, rastlös och lysande produktion.
Med varje bok, mr Castleman, har ni utmanat romanens form-
- och förnyat historieberättandets och prosans själva kärna.
Ni är mästare på stilistik-
- samtidigt är era romanfigurer så verkliga-
- deras öden gripande, deras porträtt innerliga.
Käre mr Castleman...
Det mänskliga i det ni skriver överskrider klass och kön.
Ni är en ordets mästare-
- men också en mästare på att beskriva människans lott-
-i all dess komplexitet.
Mr Castleman, jag vill framföra Svenska akademins hjärtliga gratulationer-
- när ni nu tar emot Nobelpriset i litteratur-
-ur Hans Majestät Konungens hand.
Man bryner bringan i grytan-
- tillsätter två koppar vatten, lite ketchup, lite vitlökssalt-
- och till sist den hemliga ingrediensen: en matsked snabbkaffe.
Är receptet typiskt för den amerikansk-judiska kulturen?
Nej, det illustrerar bara hur dålig min mamma var på att laga mat!
Ursäkta, Ers Majestät, får jag eskortera mr Castleman till podiet?
- Ursäkta mig. Jag kommer tillbaka. - Ja, gör gärna det.
Berätta om er själv, mrs Castleman.
Har ni något yrke?
Ja.
Vilket då?
Jag är kungamakare.
Min hustru skulle säga samma sak.
Eders Majestäter, Eders Kungliga Höghet, mina damer och herrar.
Jag har äran att presentera Nobelpristagaren i litteratur-
-Joseph Castleman.
Jag är djupt tacksam över den hedersbetygelse ni har skänkt mig.
Men äran borde i stället tillfalla...
Äran borde tillfalla någon annan.
Min hustru Joan.
Joan är i sanning min bättre hälft.
Hon har gjort det möjligt för mig att finna det lugn-
-och larm-
-jag behöver för att skriva.
Utan henne skulle jag inte stå här i kväll.
Jag skulle sitta hemma-
-och stirra på ett oskrivet ark-
-med munnen på vid gavel.
Min hustru är min själsliga hälsa...
mitt samvete...
och inspirationskällan till varje hyfsad impuls jag någonsin fått.
Joan, du är min musa...
min älskade...
min själ.
Jag delar det här priset med dig.
Älskling...
- Vad gör du? - Går härifrån.
- Vad pratar du om? - Men du kan stanna.
Ursäkta mig. - Joan?
Joan, hör på...
Det gjorde inget.
- Kom. Jag ska visa er till damrummet. - Jag vill åka till hotellet.
Om jag får er storlek, kan jag ordna fram en ny klänning.
Nej tack. Jag är klar här.
Ert pris...
Mrs Castleman, det här var verkligen tråkigt!
Gustav, höj värmen, är du snäll. Och kan vi få lite avskildhet?
Tack.
Vi åker till hotellet, du byter om, vi åker tillbaka och visar oss helt kort.
Sen är det här jävla jippot över.
Jag tänker lämna dig.
Vad pratar du om? Var inte dum, du kommer inte att lämna mig.
Spela inte förvånad, förtvivlad eller chockad, det kan du omöjligt vara.
Du bad mig att inte tacka dig i talet, men tror du det där var tomma ord?
Jag menade vartenda ett. Tro mig...
- Varför då? - För att jag älskar dig.
- Herregud! - Vad är det? Vad är det?!
Här...
- Jag vill inte ha den. - Den är din.
Den är din! Ditt namn står på den!
Jag vill inte ha den! Jag vill inte ha den...
Jag vill inte ha skiten!
Vad gör du? Vad har du gjort?!
- Jag har hittat den! - Tack och lov... Tack.
Joanie, sätt dig där jag kan se dig. Jag vill prata med dig.
- Nåt att dricka? - Nej tack.
Hör på mig nu...
Det är inget hemskt, skamligt eller omoraliskt med det vi gör.
Vi är en författarduo. Vi har skapat ett underbart livsverk ihop.
Du redigerar, Joe. Det är allt. Det är jag som skriver åtta timmar om dagen.
Är det så du ser på saken? Verkligen?
Har du odlat bitterhet i alla dessa år?
Har du glömt att jag har masserat dig, gjort te, lagat mat, sett till barnen-
-så att du har kunnat arbeta ostört?
Fattar du inte hur svårt det ibland har varit för mig att du hade begåvningen?
Tror du att jag vaknar på morgonen och är det minsta stolt över mig själv?
Men har jag nånsin sagt att jag ger upp och lämnar dig?
- Nej, du har bedragit mig. - Och ångrat mig varenda gång!
Gråtit i mitt knä och bett mig förlåta-
- och det har jag gjort, för du har förmedlat att min begåvning bar skulden.
Och när jag var för arg eller sårad för att skriva-
- gav du mig massage och sa: "Använd den känslan, Joanie!"
- Så har jag aldrig sagt! - Det har du visst.
Och kritikerna älskade Sylvia Fry som skrubbade tårfläckarna ur sin klänning!
"Ännu ett mästerverk av Castleman." Bröstet svällde på dig när du läste det.
Och jag blev inte förbannad eller tänkte på hur det påverkade barnen-
- jag funderade på hur jag skulle kunna fånga ditt beteende i ord!
Och jag lyckades!
Det står här. Det står här...
Ännu ett mästerverk av Castleman! Och låt se...
Den här skrev jag efter att du hade satt på... vår tredje barnflicka.
- Den hade inget med henne att göra! - Jodå, det står att läsa på varenda sida!
Det här är mina berättelser, min kultur, min släkt, mina idéer.
Mina ord, min smärta, mina ensamma timmar i arbetsrummet-
- för att ditt usla uppförande skulle bli litterärt guld!
Vilka fängslande idéer hade du? Du var bara privilegierad och sipp.
Det enda hyggliga du nånsin skrivit själv var om Carol. Du stal av mig redan då.
Du borde skämmas.
Du gillade Greenwich Village med din judiska skurk! Att provocera föräldrarna!
Du fick det litterära livet och ett hus vid havet.
Du ville ha fina kläder, resor, privilegier-
-utan en trist finansmäklare till make.
- Du fick allt! - Du får tillbaka det.
Jag vill inte ha det.
- Vad gör du? - Jag sover i Davids rum.
- Hemma igen ringer jag en advokat. - Befängt!
Vi har barn! Vi har ett barnbarn.
Vi har gamla vänner som snart kommer att börja dö ifrån oss.
Vart ska du ta vägen? Leva ensam, vara tapper? Är det vad du vill? Vänta...
- Gå inte din väg! - Rör mig inte!
Får jag inte röra dig...?
Vi måste prata om det här!
Jag står inte ut längre.
Jag står inte ut med förödmjukelsen i-
- att hålla din rock, ge dig dina tabletter, plocka smulor ur ditt skägg-
- och knuffas ihop med andra fruar och prata shopping-
-medan du säger till hopen av lismare-
-att din fru inte skriver!
Din fru som just fått Nobelpriset!
Om jag är en så okänslig och obegåvad skitstövel-
-varför gifte du dig med mig?
Herregud...
Nej, berätta: Varför gifte du dig med mig?
Det vet jag inte.
Jag kan inte tänka klart längre.
- Jag vill bara få av mig klänningen. - Låt mig... Seså...
- Joanie... - Herregud!
- Vad är det? - Nej. Nej...
Helvete också...
Vad fan nu?
- Herregud... - Vad är det?
Herregud, lägg dig ner. Lägg dig ner...
Herregud...
Så där...
Okej. Jag ska bara ringa...
Vi bor i Executive-sviten och jag tror att min man har en hjärtattack.
Skicka upp en. Ja, så fort som möjligt. Tack.
Det ordnar sig, älskling.
Tänk bara på att andas. Mycket långsamt. Okej.
Det ordnar sig.
Du klarar det här.
Å, Joanie... Joanie...
De är på väg.
Älskar du mig?
Ja, jag älskar dig. Väldigt mycket.
Herregud...
Du ljuger så bra.
Så hur kan jag lita på det?
Joe? Joe?!
Stanna kvar, Joe. Titta på mig. Titta på mig.
Stanna kvar här. Kämpa, Joe.
Kämpa, kämpa, Joe!
Lämna mig inte. Joe? Joe?!
Mr Castleman?
Hör ni mig?
Ursäkta...
- En till, mrs Castleman? - Nej tack.
Jag vet inte om ni minns mig, men jag betjänade er på utresan.
Jag minns.
Jag ber att få beklaga sorgen.
Tack.
Jag ser många par under flygningarna-
-och ni och er man...
Jag vill bara säga att jag såg vilket underbart förhållande ni hade.
Hur då?
Det var nåt med hur ni var mot varann.
Ursäkta mig...
Nathaniel Bone vill prata med er.
Ska jag säga att ni sover?
Nej, det går bra.
Jag saknar ord.
Är som bedövad.
- Hur är det med er? - Vi är fortfarande i chock.
Ja. Det är vi nog alla.
Det är mycket att ta in.
Nathaniel...
Ja.
- Det vi pratade om häromdagen... - Ja.
Jag vill bara säga att det du insinuerade inte är sant-
- och om du svärtar ner Joes begåvning på minsta sätt, stämmer jag dig.
Lycka till. Det blir säkert en utmärkt bok.
- Hörde du nåt av det där? - Ja.
När vi kommer hem, ska du, din syster och jag sätta oss ner-
-och då ska jag berätta allt.
Okej.
Översättning: Ann Högman Svensk Medietext